![В изложбата "Незабравените читалища на София" книгите и спомените оживяват](https://hicomm.bg/uploads/articles/202409/76859/300-mainimage-v-nezabravenite-chitalishcha-na-sofiya-knigite-i-spomenite-ozhivyavat.jpg)
Забележителното полярно сияние в началото на май тази година демонстрира мощта, която слънчевите бури могат да излъчат като радиация, но понякога Слънцето прави нещо много по-разрушително. Известни като "събития със слънчеви частици", тези взривове от протони директно от повърхността на Слънцето могат да се изстрелят като прожектор в Космоса.
Данните показват, че приблизително на всеки хиляда години Земята бива засегната от екстремно събитие със слънчеви частици, което може да причини сериозни увреждания на озоновия слой и да увеличи нивата на ултравиолетовата (UV) радиация на повърхността. В моменти, когато магнитното поле на Земята е слабо, тези събития биха могли да имат драматичен ефект върху живота на цялата планета.
Магнитното поле на Земята представлява важен защитен пашкул за живота, като отклонява електрично заредената радиация от Слънцето. В нормално състояние то функционира като гигантски бар магнит с полеви линии, които се издигат от единия полюс, заобикалят и се спускат обратно към другия полюс по схема, която понякога се описва като "обърнат грейпфрут". Вертикалната ориентация на полюсите позволява на част от йонизиращата космическа радиация да проникне чак до горните слоеве на атмосферата, където взаимодейства с газовите молекули и създава сиянието, познато ни като полярно сияние.
С течение на времето обаче тази област се променя значително. През последното столетие северният магнитен полюс е преминал през Северна Канада със скорост от около 40 км годишно, а полето е отслабнало с повече от 6%. Геоложките данни показват, че е имало периоди от векове или хилядолетия, когато геомагнитното поле е било много слабо или дори напълно е отсъствало.
Можем да видим какво би се случило без магнитното поле на Земята, като погледнем Марс, който в древното минало е изгубил глобалното си магнитно поле, а в резултат на това и по-голямата част от атмосферата си. През май, малко след полярното сияние, на Марс се появиха силни слънчеви частици. То наруши работата на космическия апарат "Марс Одисей" и предизвика нива на радиация на повърхността на Марс, които бяха около 30 пъти по-високи от тези, които бихте получили при рентгенова снимка на гръдния кош.
Външната атмосфера на Слънцето излъчва постоянно колебаещ се поток от електрони и протони, известен като "слънчев вятър". Повърхността на Слънцето обаче също така спорадично излъчва изблици на енергия, предимно протони, в случаи на слънчеви частици - които често се свързват със слънчеви изригвания.
Протоните са много по-тежки от електроните и носят повече енергия, така че достигат до по-ниски височини в земната атмосфера, като възбуждат газовите молекули във въздуха. Тези възбудени молекули обаче излъчват само рентгенови лъчи, които са невидими за невъоръженото око.
Стотици слаби слънчеви частици се появяват на всеки слънчев цикъл (приблизително 11 години), но учените са открили следи от много по-силни събития в историята на Земята. Някои от най-екстремните са били хиляди пъти по-силни от всичко, регистрирано със съвременни инструменти. Тези екстремни събития със слънчеви частици се случват приблизително на всеки няколко хилядолетия. Последното се е случило около 993 г.
Освен непосредствения си ефект слънчевите частици могат да дадат началото на верига от химични реакции в горните слоеве на атмосферата, които могат да доведат до разрушаване на озона. Озонът поглъща вредното слънчево ултравиолетово лъчение, което може да увреди зрението и ДНК (увеличавайки риска от рак на кожата), както и да повлияе на климата.
Такова събитие може да доведе до намаляване на нивата на озона за около година, като повиши нивата на ултравиолетовите лъчи на повърхността и увеличи увреждането на ДНК. Но ако събитието със слънчеви протони се случи в период, когато магнитното поле на Земята е много слабо, увреждането на озона ще продължи шест години, като ще повиши нивата на ултравиолетовите лъчи с 25% и ще увеличи степента на увреждане на ДНК, предизвикано от слънчевата радиация, с до 50%.
Още по-голямо еволюционно събитие също е свързано с геомагнитното поле на Земята. Възникването на многоклетъчните животни в края на Едиакаранския период (отпреди 565 милиона години), засвидетелствано във вкаменелости в планината Флиндърс Рендж в Южна Австралия, е станало след 26-милионен период на слабо или липсващо магнитно поле.
Снимка: Unsplash/NASA
Виж още: Showrunner превръща зрителите в създатели на тв сериали